Integral overseas areas and dependencies of Norway (Deutschland Siegt)

Queen Maud Land
Queen Maud Land is an English translation of Dronning Maud Land, the official name in use by Norwegian authorities and British Antarctic Survey on the part of Antarctica claimed by Norway as a dependent territory, on 14 January 1939. This claim, like all others in the Antarctic, is not universally recognized and is subject to the terms of the Antarctic Treaty System. It has a land area of approximately 2.5 million square kilometers (one million sq mi), mostly covered by the Antarctic ice sheet lying between the British claim, at 20°W and the Australian claim, at 44°38'E. Norway has not officially elaborated as to the northernly and southernly extent of their claim. This explains why the Norwegian claim is illustrated differently from other claims on some maps of Antarctica. It is however generally assumed that the Norwegian claim follows the norms of the other Antarctic claims. The Norwegian claim has been officially recognised by Australia, France, New Zealand and the United Kingdom. The territory is named for Princess Maud of Wales (1869–1938), Queen consort of King Haakon VII of Norway.

History
Queen Maud Land was among the first territories of Antartica to be discovered in the Antarctic expeditions. Before the 19th Century only rumours existed of the frosen land of Terra Australis. James Cook was the first to give a closer description of the waters around Antartica on his voyage there in 1772 and the following years with the ships Adventure and Resolution. However, Cook never landed on Antartica, even though he sailed through ice floe and could see icebergs. Several people claimed to be the first to discover the continent, including the British captains William Smith and Edward Bransfield and he American seal hunter Nathaniel Brown Palmer, but it is unclear if they actually saw land. Between 1819-1820 the Russian czar Alexander I the Great initiated an expedition lead by Admiral Thaddeus von Bellingshausen. Bellinghausen sailed from Saint Petersburg in July 1819 with the two corvettes Vostok and Mirnyi, and sailed around the whole of Antartica, reaching the coast of Queen Maud Land on January 26, 1820.

Senere kom det en rekke ekspedisjoner til Antarktis. Når det gjelder Dronning Maud Land ble det skotten William Spiers Bruce som først kom i land her. Men det skulle vise seg at det var nordmenn som ble de første til å drive med ekspedisjoner på Dronning Maud Land. Forretningsmannen Lars Christensen, som drev med utstrakt hvalfangst i havområdet utenfor, sponset en rekke ekspedisjoner. Den første kom i 1927.

Det ble til sammen ni ekspedisjoner med båtene «Odd», «Norvegia» og «Torshavn.» I årene 1929–1930 rekognoserte flyverne Hjalmar Riiser-Larsen og Finn Lützow-Holm områdene som ble kalt Kronprins Olav Kyst og Prinsesse Ragnhild Kyst. Hele området ble oppkalt etter Dronning Maud. Som et symbol på at dette skulle være norsk land ble et norsk flagg kastet ned på det vestligste vendepunktet. Noen år senere foretok piloten Viggo Widerøe og fotografen Nils Romnæs en flytur innover Antarktis-platået der de fotograferte fjellmassivene i området 20° Ø til 80° Ø. Også denne ekspedisjonen var sponset av Christensen. Vi kan i det hele takke Lars Christensen for at Dronning Maud Land fikk tilknytning til Norge, noe det har hatt til denne dag.

Men det var flere som var ute etter å ha dette området. Det skulle utspille seg et drama om rettighetene til Dronning Maud Land som få kunne forestille seg. I all hemmelighet prøvde Tyskland å annektere Dronning Maud Land. Det skjedde i 1938 da en ekspedisjon ble satt i scene av Hermann Göring. Båten «Schwabenland» ble sendt nedover. Ombord hadde den Dornier-flyene «Boreas» og «Passat.» Flyene var utstyrt med solide is-spett med Nazi-symbol, som ble sluppet ned ulike steder på Dronning Maud Land. Dette skulle være «bevis» på tysk tilstedeværelse i området, noe som tyskerne mente ga dem internasjonal anerkjennelse for tysk territorialt krav over Dronning Maud Land. På denne ekspedisjonen foretok Tyskland syv overflyvninger i løpet av 17 dager. De fotograferte bl.a. en del fjellmassiv, deriblant Wohltatmassivet og det spesielle fjellområdet Fenriskjeften. Fire måneder etter at ekspedisjonen kom tilbake 10. april 1939 utstedte Tyskland et dekret om opprettelsen av Tysk Antarktis Sektor mellom 4°59′ Ø og 16°30′ Ø. Dette kravet oppnådde aldri internasjonal godkjennelse.

Norge kom tyskerne i forkjøpet på en nokså underlig måte. Lederen for Norges Svalbard- og Ishavsundersøkelser, Adolf Hoel, var, like før ekspedisjonen tok ut, på besøk i Berlin. Der forsøkte han å komme i kontakt med vennen Ernst Herrmann. Da han ikke lyktes med dette kontaktet han konen, som kunne fortelle at mannen var i Hamburg og gjorde seg klar til å delta på en ekspedisjon til Antarktis. Hoel ante hva dette innebar, og kontaktet norske myndigheter. Dette førte til at kong Håkon VII den 14. januar 1939 signerte denne kunngjøringen:

«Den parten av fastlandsstranda i Antarktis som tøyer seg ifrå grensa for Falkland Dependencies i vest (grensa for Coats Land) til grensa for Australian Antarctic Dependency i aust (45° austleg lengd) med det landet som ligg innafor denne stranda og det havet som ligg innåt, blir dregen inn under norsk statsvelde.»

Regions
Queen Maud Land is divided into five coastal regions which can be thought of extending as sectors to the South Pole, from west to east (clockwise):

The area was first visited in 1930 by Hjalmar Riiser-Larsen as part of efforts to map the Antarctic. Roald Amundsen had previously named it in honour of Queen Maud of Norway and the entire plateau surrounding the South Pole Haakon VII's Vidde in honour of King Haakon VII of Norway. The area originally identified by Amundsen as Queen Maud Land lay between 37° and 50° E.